NEPOKRETNE EKSPLOZIJE
Hasaluth, negde između 1948 i 1958
Hoćeš li pokriti moje odsustvo ako se izgubim između čaršava?
Kad više ne budem imala oči da gledam jer se ne usuđujem, ti ćeš biti oslobođena.
Daleko od mene...
Nećeš više biti ovde za mene, ni tvoje misli i ni tvoji prsti.
Šta drugo no biti slep? Svetlost baklje za slepe je
nevidljiva...
Ne mogu da dokažem dubinu mojih osećanja
jer ona su data reč...
Ne mogu da te dosegnem kad je nova pesma samo obaveza.
A ti me bezglasno napuštaš.
Tihi pogled preko njegovog ramena,
lako se propusti.
Neprijatna smrknutost na njegovom licu.
Oh, kad bih samo bio hrabriji. Pederu mali, stisni pesnicu.
Jedan poslednji pogled, kroz gustu maglu, život ponovo postaje hladniji.
Snovi prestanu da postoje.
Učionica sporo prolazi kroz jutro.
Jedan dečak se okreće i vidi drugog dečaka kako zavija njegove usne
u iskrivljen osmeh i reč: "ho-mo".
Njegovi zubi pritisnuti uz mesa bezzvučni, a ipak, bomba
ekspodira, u hiljadu komadića u grudi dečaka koji se povlači nazad.
Učitelj ne zna za štetu koja je napravljena i stišava žagor koji se širi
sa uvijenih usana. Nepokretna eksplozija.
A kad je zvono odzvonilo, i kad je specijalno za njega ta reč napisana na tabli,
on je hteo da vikne: "Istina je, pa šta onda?"
Vi pokvarena, bezdušna tela! Koja će se likovati na grobu
koji dečak želi da iskopa sebi.
I tada će grebanje i zavijanje izgubiti svoje ciljeve zauvek i bombe će prestati
da eksplodiraju osim u lice svih koji poriču.
I glasovi će postati tihi a idioti će postati krivci.
Preveo Mita